Eksamensoppgave+SOS+6501+vår+2010

Eksamensoppgave SOS 6501 vår 2010 Gunhild Halvorsrud, Jeg har skrevet oppgaven alene og utført arbeidet selvstendig. Oppgaven danner sammen med semesteroppgaven en helhet, og jeg ønsker derfor at semesteroppgaven skal telle med i karakteren.
 * Forelder 2.0, hvilke utfordringer og muligheter ser vi for våre barn, og hvordan skjer den digitale oppdragelse?**

= 1 Innledning= Med fremveksten av internett de siste 15 – 20 årene har vi fått en generasjon som er vokst opp med internett, og som ikke kjenner en tilværelse uten den ubegrensede den tilgang på underholdning og informasjon nettet tilbyr. De lever i hvertfall deler av sitt sosiale liv på nettet. Denne generasjonen blir i mange sammenhenger kalt de digitale innfødte, i kontrast til digitale immigranter. [Krokan 2010]. Mange tar for gitt at denne generasjonen behersker internett, samtidig som man ikke nødvendigvis tar for gitt at de greier å beskytte seg mot de farer som finnes der ute. De kan navigere på nettet, men mangler i mange tilfelle forståelsen for den teknologien som de anvender så selvfølgelig. I kjølvannet av den digitale utviklingen oppstår det nye begreper. Et av disse er ”digital litracy”. Dette begreper oversettes med digital kompetanse på norsk. Ola Erstad påpeker i sin artikkel: ”Digital kompetanse, næring for demokrati eller ureflektert deltakelse” [Erstad 2010], at begrepet kompetanse omfatter mer enn ”litracy”, som i større grad handler om språklige ferdigheter. I forbindelse med kunnskapsløftet i skolen ble det definert fem basisområder som elevene skulle beherske. Ett av disse var ”det å kunne bruke digitale verktøy”. Dette ble stilt på linje med å kunne lese, skrive og regne. Hva som ligger i dette er ikke like klart. Å bruke digitale verktøy kan være å beherske skriveprogrammer som ”word” og lage digitale presentasjoner av lærestoffet, men det kan også være å lære å finne informasjon, drive kildekritikk og ta de nødvendige foranstaltninger for sikker nettbruk. Og hva med å selv være innholdsprodusent på internett, er det en oppgave for skoleverket å lære elevene om dette? Det er opplest og vedtatt at den unge generasjonen har høy digital kompetanse som nesten er medfødt. Men hva ligger det egentlig i dette. Når vi samtidig har så høy fokus på de farene bruk av internett innebærer for de unge, er ikke det et tegn på at vi egentlig ikke tror at de har nok kompetanse til å ferdes på nettet på egenhånd? Eller er det en annen slags kompetanse vi her snakker om? Et annet spørsmål man kan stille seg er om det å være født etter 1990 er tilstrekkelig for å ha høy digital kompetanse? Det er selvfølgelig nødvendig med tilgang til digitale medier for å utvikle denne kompetansen. Selv om studier [EU kids online] viser at barn og unge i Europa har høy tilgang til internett, er det utvilsomt en del som faller utenfor her, og det kan lett være de samme som faller utenom på andre områder. Hvis skoleverket mener noe med å sette ”det å kunne bruke digitale verktøy” på linje med lesing og skriving, så må de sørge for at alle får disse mulighetene. Men gjør skolen det? Hvis dette ikke skjer, bidrar de digitale mediene til å forsterke forskjellene i samfunnet. Dette vil øke etter hvert som flere og flere tjenester kun vil finnes på internett. Papirbaserte leksikon er historie, oppdatert informasjon finner du i avtagende grad andre steder enn på nettet. Som forelder synes jeg barn plass på nettet og deres rolle og rettigheter der er en svært spennende problemstilling. Dette handler om å gripe mulighetene, forsøke å unngå farene i størst mulig grad, men ikke glemme at vi her har en situasjon der barna vokser opp i en helt annen virkelighet enn det vi som foreldre gjorde, og at vi derfor ikke nødvendigvis han basere oss på egne erfaringer nå vi skal veilede våre håpefulle. Disse problemstillingene er belyst i studier både nasjonalt og internasjonalt. EU kids online er allerede så vidt nevnt. Dette er et stort forskningsprosjekt i EU regi, hvis første fase nå er avsluttet. Hensikten med første fase var å gå igjennom forskning allerede gjennomført i 21 EU-stater om hvordan barn og unge bruker internett og andre nettbaserte teknologier. Målsetningen var å sammenligne tilgjengelige data fra hele Europa og evaluere disse i lys av de sosiale, kulturelle og juridiske faktorene som påvirker muligheter og farer på nettet, og se på barn og foreldres oppfattning av disse spørsmålene. Arbeidet ble ledet av Sonia Livingstone og Leslie Haddon, begge fra Department of Media and Communications ved London School of Economics. Første fase ble gjennomført i årene 2006 til 2009. Over 400 tilgjengelige studier ble gjennomgått, og resulterte i et omfattende materiale som forteller mye om europeiske barn og unges tilgang til internett, og om de muligheter og farer som internett innebærer for Europas barn. De endelige rapportene fra dette arbeidet er offentlig tilgjengelig på internett, og disse representerer en nyttig basis for arbeidet med disse spørsmålene. Men studien har også sine begrensninger. Det er relativt høy fokus på farer som bruk av internett representerer, og mindre på de muligheter som internett innebærer for unge både når det gjelder informasjonsinnhenting og sosial interaksjon. Denne fokus videreføres i del 2 av studien som planlegges avsluttet i 2011. Her skal det gjennomføres en egen paneuropeisk studie av hvordan risker og sikkerhet ved bruk av internett oppfattes både av barn og foreldre. I sluttrapporten er det gjort en klassifisering og sammenstilling over risikoer og muligheter på internett for barn og unge. Denne oversikten er gjengitt nedenfor. (Oversatt av meg). ||  M u l i g h e t e r  || Undervisning, digital kompetanse  || Læremidler || Kontakt med andre || Lærende, alene eller i grupper || Deltakelse og samfunnsengasjement || Global informasjon || Interessegrupper || Konkrete former for samfunns-engasjement || Skapende, uttrykkende || Tilgang på ressurser || Invitasjon / inspirasjon til å skape || Innholdsproduksjon || Identitet, sosiale nettverk || Rådgivning (personlig, helse, seksuell) || Sosialt nettverk, dele opplevelser og erfaringer med andre || Formulere seg, utvikle sin identitet || R i s i k o e r || Kommersielle || Reklame, spam, sponsing || „Tracking“ tyveri av persondata. ||  Gambling, ulovlig nedlasting, hacking  || Aggressive || Voldsskildringer / hatefullt innhold || Mobbing og trakassering || Mobbe eller takassering av andre || Seksuelle || Pornografisk / seksuelt innhold || Møte med ukjente / „grooming“ || Skape / leg gut pornografisk innhold || Verdier || Rasisme /diskriminerende innhold / Narkotika || Selvskade / uønsket overtalelse || Rådgivning f.eks. selvmord / anoreksi || Tabell 1 oversikt og muligheter på internett – en oversikt Først og fremst gir denne tabellen en inndeling i tre forskjellige måter barna bruker internett på, som mottaker, deltaker eller som aktør. Både muligheter og risikoer er avhengige av hvordan barna bruker internett. Studien har vist at forskningen på europeisk basis fordeler seg ganske jevnt mellom de tre forskjellige bruksmåtene. Forskjellige risikoer og muligheter er relatert de forskjellige bruksmåtene. En del av disse vil jeg komme mer inn på etter hvert. I Norge har fornyings, administrasjon og kirkedepartementet valgt en litt annen tilnærming. Med bakgrunn i debatten om fildeling på nettet sto fornyingsministeren som redaktør for en artikkelsamling rundt dette tema, ”Delte meninger” [Delte meninger 2009]. I forbindelse med lanseringen av boken ble det opprettet et nettsted, deltemeninger.no der det i en periode i mai i fjor var muligheter for å debattere bokens artikler før den kom ut. Boken ligger i sin helhet på nettet fortsatt, og den kan fritt lastes ned. Noen artikler fokuserer spesielt på barn og unges nettbruk, og dette var også tema for en av nettdebattene ved bokens lansering. Disse har en noe annen vinkling på temaet enn det EU kids online har, ved å ha et noe mer avslappet forhold til farene som lurer på nettet, og fokusere mer på mulighetene som nettet gir de unge. = 2 Problemstilling= I denne eksamensoppgaven vil jeg vil på bakgrunn av bla. studiene nevnt over adressere følgende problemstillinger knyttet til barns nettbruk:   Hvordan utruster vi våre barn for å takle risikoene på internett?  Hvordan rettleder vi våre barn til å bruke internett på en konstruktiv måte?  Hvordan hjelper vi våre barn med å oppnå digital kompetanse? Dette er spørsmål som ikke er så veldig forskjellige fra de våre foreldre spurte seg selv da vi vokste opp. Hvordan beskytter jeg barnet mitt for farer? Hvordan oppdrar jeg barnet mitt? Hvordan kan jeg best hjelpe til med lekser? Min hypotese er at det ikke er så store forandringer i tilnærmingen til problemstillingene, men at det stilles en del nye krav til det å være forelder. Med utgangspunkt i de tre spørsmålene over, har jeg valgt å kalle oppgaven: = 3 Hvordan utruster vi våre barn for å takle risikoene på internett?=
 * Innhold: **
 * Barnet som mattaker ** ||
 * Kontakt: **
 * Barnet som deltaker ** ||
 * Aktiviteter: **
 * Barnet som aktør ** ||
 * Forelder 2.0, hvilke utfordringer og muligheter ser vi for våre barn, og hvordan skjer den digitale oppdragelse? **

//3.1// //Hvilke risikoer finnes på nettet//
Som nevnt over har studien EU kids online kategorisert risikoene på internett i forhold til barnas bruksmåte og kategorier av trusler. Disse truslene er av ganske forskjellig karakter, og noen er mer alvorlige enn andre. Et hovedfunn i studien er at den mest vanlige risikoen er utlevering av persondata på nettet, deretter kommer eksponering for pornografisk innhold. Så følger eksponering for vold eller rasisme, mobbing, uønskede seksuell forsalg og til slutt møte med mennesker man ”har lært å kjenne” på nettet. Denne risikoen er mer sjelden, men klart farligst. Som forelder er ikke denne rangeringen uventet. Den viser også at de farligste siden ved internett er de minst vanlige. En risiko som de fleste foreldre kanskje ikke tenker så mye på, er at deres eget barn skal produsere eller distribuere uønsket innhold på nettet. Vi ønsker å tro det beste om våre enge barn. Dessuten er det vel slik at det foreldre generasjonen er minst flinke til på nettet er nettopp innholdsproduksjon. I en artikkel av Elisabeth Staksrud i ”Delte meninger”, ”Hva slags barn vil vi ha?”[Staksrud 2009] påpekes nettopp dette. Lite offentlig interesse knyttes til barn som produsent av uønsket innhold.

//3.2// //Hvordan beskytte barn og unge mot risikoene på nettet//
Telenor reklamerer for tiden for et produkt som deres bredbåndskunder kan laste ned. Dette produktet lar foreldrene bygge opp en ”desktop” for sine barn der kun de nettstedene de ønsker skal være tilgjengelige. Det er spesifisert at dette produktet er beregnet på barn under 10 år. Hensikten er å forhindre at barna får tilgang til skadelig eller skremmende innhold på nettet. Problemet med dette er at det også forhindrer tilgang til nyttig lenker, og også mulighetene for barna til selv å navigere på nettet og finne nye spennende muligheter. Det er også en relativt stor sannsynlighet for at en del foreldre vil se dette som hensiktsmessig også etter at barna er blitt over 10 år. På ett eller annet tidspunkt vil de protestere heftig mot denne formen for sensur, og risikoen er da stor for at de kaster seg over alt nettet har å tilby, uten den nødvendige kritiske innstilling. Det finnes også andre typer tekniske barrierer mot risikabelt innhold på internett. Det finnes filterprogramvare som skal sørge for at sider med innhold uegnet for barn skal filtreres bort ved vanlige søk på internett. Men hva kan defineres som uegnet? Dette er i stor grad kulturelt betinger. I USA defineres en naken pupp gjerne som pornografi selv om den benyttes til amming. Nakenhet er generelt uønsket, mens man har en større toleranse for vold. I Europa er det gjerne omvendt. Resultatet blir gjerne at man filtrerer bort alt som kan minne om uegnet innhold, og dermed tar med mye nyttig på kjøpet. Den mest uheldige siden ved teknisk filtrering er at foreldre velger å stole på at filtrene beskytter barna mot det som de definerer som uegnet innhold, og unnlater å følge med på hva som faktisk skjer på nettet. Forbuden frukt smaker dessuten best, så hva skjer den dagen man har full tilgang til internett, uten filter? I sin artikkel: Reaktioner på ungas nätanvendning [Dunkel 2010] påpeker Elza Dunkel at bevisstheten rundt internetts mindre heldige sider svekkes når man velger å stole på filterprogramvare. Dunkel påpeker også en annen lite hyggelig side ved filterprogramvaren. Det finnes ingen mekanismer for å vurdere hvilken ideologi som ligger til grunn for de valg som er tatt i forhold til hvilket innhold som skal filtreres bort. Det gir leverandørene av programvaren store muligheter til å påvirke brukerne av filterprogramvaren for eksempel i politisk eller religiøs retning. I et demokratisk samfunn har barn rettigheter. Elza Dunkel påpeker at aldersdiskriminering av barn, ”childism”, er et fenomen som er lite påaktet, men som ligger til grunn for mange av våre forestillinger om barns aktivitet som noe man ikke trenger ta alvorlig. Elza Dunkel refererer selv til journalister som gjorde narr av barns interesse for musikken til Leonard Cohen, noe som forarget det aldrende ikonet. Han så på barna som fullverdige tilhengere av hans musikalske uttrykk. Selv vil jeg bare minne om at ingen barnebokforfatter noensinne har fått Nobels litteraturpris. Denne holdningen om å ikke helt ta barns interesser på alvor, ligger også bak noe av holdningen til barns aktivitet på internett. De skal beskyttes for enhver pris, også om det går ut over deres muligheter til å bruke internett på en konstruktiv måte. På nær sagt alle områder som berører barns utvikling, har foreldre og foresatte et avsvar for å beskytte og veilede. Vi må passe på at dette går hånd i hånd, og at fokus på beskyttelse ikke overdrives slik at barnet ikke får tatt del i den utviklingen de som sanfunnsborgere har krav på. Så hvordan får vi til dette? Jeg tenker at det blir som å lære å sykle. Det kan være store farer forbundet med sykling. I verste fall kan man bli drept. Likevel forbyr vi ikke barna våre å sykle, men vi kjenner hvilke farer sykling representerer og formidler disse til våre barn på en nøktern måte som ikke skremmer dem fra å sykle, men gir dem kompetanse til bruk av sykkel. Når de skal ut i trafikken for første gang er vi med, vi sykler ved siden av, mellom barna og bilene for å beskytte dem. Etter hvert ser vi at de klarer seg, de leser trafikkbildet og behersker sykkelen, så da våger vi å slippe dem av gårde på egenhånd. Men det finnes fortsatt grenser. De får sykle på bygdeveien, men ikke ute på riksveien. Vi er ikke med dem bestandig lengre, men stoler på at de har skjønt alvoret og lojalt følger reglene, fordi de vet at noe annet kan være farlig. Slik er det også på internett. Vi kan ikke forby barna å være der, men vi kan være der sammen med dem og hjelpe dem i gang. Vi kan surfe ved siden av dem, hjelpe dem å unngå de farene som finnes. Vi må sørge for at vi kjenner disse farene selv, ellers kan vi vanskelig lære barna å unngå dem. Senere kan vi forlange at vi får være venner med dem på Facebook og i andre nettsamfunn for å holde et visst øye med hva som skjer. Men det viktigste er de holdninger vi formidler til barna om hva som er akseptable og uakseptabel adferd på internett. Men dette stiller krav til foreldrene. For å lære et barn å sykle, må man kunne sykle selv. Det er her mange foreldre får problemer ved at barna har større kunnskaper enn foreldrene har. Elisabeth Staksrud påpeker i [Staksrud 2009] at man aksepterer en viss risiko for sine barn for eksempel i trafikken, men at man ikke er villig til å akseptere noen form for risiko på nettet, og dermed unngår å lære barna trygg nettbruk. Jeg tror dette skyldes foreldrenes manglende kompetanse. En del foreldre vil reagere med totalforbud, andre med frislipp. I begge tilfelle vil ulempene for barna bli store. De fleste foreldre i Europa har heldigvis en viss digital kompetanse. I Norge er vi i fremste linje her, og de som vokser opp i dag har i overveiende grad foreldre som greier å gi den nødvendige starthjelpen før barna stikker fra oss, men med en trygg ballast i bagasjen. De andre er det verre med. Vi skal senere se på om de som møtes av manglende tilgang eller totalforbud, vil til en viss grad samles opp av skoleverket. De som møtes med frislipp er de som er utsatt for de største farene på nettet. Løsningen kan være, noe mange skoler har satt i gang, kurs for usikre foreldre. Det er foreldrenes kompetanse som veiledere for sine barn vi må ta tak i og utvikle. Så som nettleverandør burde Telenor tilby brukerne kurs i stedet for spesialdesignede desktopper. = 4 Hvordan rettleder vi våre barn til å bruke internett på en konstruktiv måte?=

//4.1// //Barn som mottaker//
Hvis vi legger til grunn at barna har utviklet de kunnskaper som er nødvendige for sikker nettbruk, står de likevel overfor mange nye utfordringer. På internett finnes det en formidabel informasjonsmengde. Hvordan finner vi informasjon som er til å stole på? Jeg ble interessert i dette tema da min datter kom hjem fra skolen og fortalte at elevene i 6. klasse som hun gikk i den gangen, ble frarådet å bruke Wikipedia som informasjonskilde på internett fordi nettstedet ikke var til å stole på. Selv har jeg brukt Wikipedia mye, og setter ikke minst pris på dybden av informasjon der. Hvis man for eksempel søker på en kjent forfatter vil man på Store Norske Leksikon, [|www.snl.no], få opp en kort biografi med angivelse av et par av de mest populære titlene. På Wikipedia, [|www.wikipedia.no], finner man som regel en komplett bibliografi med utgivelsesår og kanskje også hvilke språk boken er oversatt til. Wikipedia er et dugnadsprosjekt. Wikipedia skriver om seg selv: **Wikipedia** er en internasjonal [|internettbasert] [|encyklopedi]. Wikipedia er en [|wiki], hvilket betyr at alle kan redigere innholdet. Ordet //Wikipedia// er en [|sammensetning] av det [|hawaiianske] ordet «wiki» (rask, kjapp, hurtig) og det [|greske] ordet « [|encyklopedi] ». Wikipedia blir utgitt av den [|ideelle organisasjonen] [|Wikimedia Foundation], basert i [|Florida] i [|USA]. Wikipedia ble grunnlagt av [|Jimmy Wales] den [|15. januar] [|2001], som et [|åpent] komplement til det ekspertskrevne [|Nupedia]. Wikipedia har over 15 millioner artikler på over 200 [|språk] – over 3,2 millioner av disse i den engelskspråklige utgaven og over 1 million i den tyskspråklige versjonen.[|[1]] Det finnes to utgaver på [|norsk], én på [|bokmål] / [|riksmål] og én på [|nynorsk]. Den førstnevnte har over 258 000 artikler, mens nynorskutgaven har over [|55 000] artikler. Den nest største utgaven er den [|tyskspråklige] utgaven, som også har blitt utgitt på [|DVD]. Ifølge [|Alexa] er Wikipedia en av verdens 10 mest besøkte nettsider[|[2]] og den engelskspråklige versjonen benyttes av 97 % av alle nettbrukere i USA når de søker informasjon fra nettbaserte leksikon.[|[3]] Wikipedias misjon har blitt beskrevet av grunnlegger Jimmy Wales som «å skape og utgi en så god som mulig fri flerspråklig encyklopedi til alle verdens mennesker på sitt eget språk».[|[4]] Encyklopedien er blitt et av de mest brukte referanseverkene på internett, blant studenter og i enkelte aviser. Det er med andre ord en formidabel informasjonskilde min datter frarådes å bruke. Så hva er problemet med Wikipedia? Wikipedia skrives og redigeres av brukerne. Det står enhver fritt til å legge inn artikler, og endre i artikler. Kvalitetssikringen ligger i det store antallet kvalifiserte brukere som overvåker nettstedet og sørger for at feilaktig innhold raskt vil bli oppdaget og korrigert. Problemet er selvsagt at det kan ta tid fra feilaktiv informasjon blir lagt inn og til dette er avdekket og korrigert. I 2005 ble det lagt til en setning i artikkelen om Jens Stoltenberg i norsk Wikipedia. Her gikk det frem at han satt fengslet i 1983 – 1984 for pedofili. Det gikk 22,5 timer før dette ble oppdaget og korrigert. Det var utvilsomt ubehagelig for Stoltenberg, men man kan jo spørre seg hvor mange som eventuelt trodde på denne informasjonen. Det er svært lite sannsynlig at en person som var dømt for pedofili skulle bli statsminister. Men hva med barna her? Ville de oppfatte dette som en lite troverdig opplysning? Hendelsen som Jens Stoltenbergs påståtte pedofili er ikke hverdagskost. På internettsiden [] er denne saken høyt profilert. Andre saker som kanskje ikke er så lette å avsløre er historien om en øya Porchesia utenfor kysten av Libanon og Syria. Denne eksisterte på Wikipedia i 10 måneder før den ble fjernet. Den hadde da heller aldri eksistert. Grunnen til at artikkelen fikk ligge på Wikipedia så lenge kan vel ha vært liten bruk av Wikipedia i akkurat disse landene. Det var jo først og fremst de som kunne avslørt lureriet! Jeg tror dette handler om å lære barna opp til kildekritikk uansett hvor informasjonen kommer fra. Informasjonsmengden på internett tilsier at dette ikke kun handler om Wikipedia, men om en stor kunnskapsbase som vi må lære å forholde oss kritisk til, uansett! Historien om Jens Stoltenberg bør falle på sin egen urimelighet. Historien om Porchesia lar seg raskt avsløre med en kikk i et Atlas eller ved ytterligere søk på nettet. Opplæring i kildekritikk har tradisjonelt ikke vært skolens fremste sak, og det er vel ingen tvil om at politiske eller religiøse holdninger kan prege redaksjonelt stoff uten at det fremgår tydelig, eller noen stiller spørsmålstegn ved det. Dette gjelder ikke minst lærebøker. Så å lære å søke informasjon fra flere kilder parallelt er uansett nyttig lærdom for barna. Barn utsettes for påvirkning fra alle kanter kontinuerlig, og hvis et kritisk blikk på artikler i Wikipedia kan hjelpe dem til å bli mer oppmerksomme på dette, samtidig som de finner relevant informasjon, så er dette en vinn-vinn situasjon. Kanskje vi får nye sporhunder vi kan sette på saken?

//4.2// //Barna som deltaker//
I ”Wikinomics” [Tapscott & Anderson] beskriver forfatterne nettgenerasjonens handlings-strategi som nettverksbygging. De kan ikke se for seg livet uten muligheten for konstant kontakt med utenverdenen både for å søke informasjon, for å holde seg orientert og for å dele med et stadig voksende nettverk. Internett er deres arena både for underholdning og sosiale aktiviteter. De er villige til å gi av seg selv og dele med sitt store nettverk uten nødvendigvis å tenke så mye på konsekvensene. Her står selvfølgelig risikoene i kø, både for overdreven bruk av tid, utlevering av opplysninger som kan misbrukes, møte med personer som ikke vil en vel, og bruk av mye penger. Jeg skal ikke gå inn på dette her. Som nevnt i kapittel 1 er dette en stor utfordring for foreldre. Men hvordan kan disse arenaene benyttes på en konstruktiv måte? En arena som få ser ut til å se nytten av, er dataspill. De finnes i mange forskjellige former.. Heidi Nilsson klassifiserer disse i en artikkel i boken ”Barn ock unga i den digitale mediakulturen” [Nilsson 2010] på følgende måte: · Actionspill · Barnespill · Pussle-, kort og brettspill · Plattformspill · Sosiale spill · Rollespill, · Sportsspill · Strategispill · Eventyrspill Alle disse sjangerne kan spilles som internettspill, selv om enkelte er mer egnet enn andre. Enkelte former for spill krever internettilgang. Skal man spille sammen med mer enn et par personer, er nettilgang nødvendig. On-line spill får en helt annen karakter enn spill som spilles på gutterommet. I rollespill som ”World of Warcraft” kan tusenvis av spillere delta i spillet. Andre spillsjangre som plattformspill eller sportsspill er bedre egnet i en engere krets, mens for eksempel barnespill, som ofte er rene opplæringsspill, kanskje egner seg best på egen hånd? På nettet finnes det også et stort utbud av spill som nettopp kan lastes ned og spilles alene. Hvordan forholder foreldre seg til barn bruk av dataspill? Fokus blant foreldre er på to områder, tidsbruk og voldelig påvirkning. Det er ingen tvil om at enkelte spillformer kan ta så fullstendig styring i livet at det går ut over så vel helse som skoleprestasjoner. Dette gjelder særlig innenfor rollespillene der etter hvert forpliktelsene overfor de andre spillerne kan bli viktigere enn forpliktelsene i hverdagen. I vinter kom historien om det østasiatiske paret som var så opptatt av internettbabyen sin at de neglisjerte sitt virkelige spedbarn, som døde 3 måneder gamle. At disse ville vært gode foreldre hvis de ikke hadde hatt tilgang til spillene, er vel heller tvilsomt, men det finnes adskille mindre dramatiske eksempler på at livet online er blitt viktigere enn den fysiske tilværelsen. Her kommer foreldrenes grensesetting fullt ut til sin rett. Men det er også viktig å ta med seg de positive sidene ved barns bruk av spill. Spill kan være meget utviklende. I rollespillenes verden kan lederegenskaper utvikles, strategispillene utvikler evnen til analytisk tenkning, og i actions-, plattform- og sportsspill utvikles reaksjonsevnen og fingerferdigheten. Jeg er helt sikker på at bruk av spill er vesentlig bedre for barn enn overdreven bruk av TV og film som er rent passiviserende. Jeg har med selvsyn sett psykisk utviklingshemmede barn utvikle evner innenfor plattformspill som jeg ikke trodde var mulig! Hva så med vold? Mye av den samme diskusjonen som i dag pågår rundt dataspill, men i noe mindre skala, var også sentral i min barndom, men da rettet mot tegneserier og filmer. I dag har man vel moderert dette synet noe. Blant annet er det ikke lengre forbudt å ta med barn under 7 år på kino, det overlates til foreldrene å vurdere om et barn på 9 år tåler å se en film med 11års grense, og man har sluttet å klippe filmer i filler før de får 18års grense. Man har altså moderert bruken av virkemidler mot noe man tror kan være skadelig. Når det gjelder dataspill er ikke debatten kommet like langt. Man har heller ikke så mye empiriske data å bygge på, det blir mye synsing. I Aftenposten 19. mai sto følgende å lese om drapet på Lars Erik Flem Andersen der drapstiltalte nå står for retten: [] Det bør her legges merke til følgende tekst: // ”Samlivsproblemer skal ha vært det som utløste sinnet hans og som gjorde at han tok på seg mørke klær, hentet en bajonett og en luftpistol og gikk ut i natten for å finne noen han kunne drepe. // // Timene før dette skjedde hadde 22-åringen sittet og chattet med venner, og han hadde spilt dataspill, blant annet World of warcraft.” // Tiltaltes handlinger, som skal være utløst av samlivsproblemer, settes i sammenheng med hans chatte og spill aktiviteter før drapet, uten at det nødvendigvis er noen som helst sammenheng her, men den mer enn antydes. Innenfor forskning er det divergerende syn på hvor farlig voldlige dataspill er. TV-programmet Schrödingers katt hadde 8. april et innslag ( [] ) om en omfattende amerikansk studie som viser at barn påvirkes og blir mer aggressive av å spille voldelige spill. Studien ble presentert som banebrytende, selv om diskusjonen mellom norske forskere var mer nøktern enn innledningen skulle tilsij. En problemstilling som ble identifisert var at foreldre i stor grad kjøpte dataspill til sine barn som var beregnet på en eldre aldersgruppe. En kronikk i aftenposten 9. mai imøtegikk denne dette innslaget og mente studien var unyansert. []. I midlertid var egentlig konklusjonen den samme: // ”Hvis man er opptatt av medievold og vil plassere bekymringen sin et sted, vil jeg påstå at foreldrenes rolle nå bør få mer oppmerksomhet, snarere enn forskningen eller brukerne selv. Samfunnet og mediebransjen er delansvarlige for at medieregulering fungerer, men til syvende og sist spiller foreldrene en nøkkelrolle i barnas liv, også for den delen som omfatter spill og mediebruk. Mye tyder på at dette er noe de trenger mer kunnskap om, og kanskje også litt mer interesse for.” // Rollen som forelder i 2010 innebærer nye problemstillinger vi må forholde oss til, og som i mindre grad enn for 1-2 generasjoner siden blir ivaretatt av samfunnet igjennom reguleringer. Aldersgrensene for spill er kun veiledende i motsetning til aldersgrensene på kino. Forskerne har på ingen måte konkludert, slik debatten over viser, og i mellomtiden påhviler det foreldrene et ansvar å vurdere hva som er riktig for deres barn. Og som tidligere er det min bekymring at foreldre reagerer med forbud i stedet for tilstedeværelse. Dette betyr ikke at alt skal være tillatt, men alt skal heller ikke være forbudt, og denne grensegangen betinger at foreldre selv setter seg inn i innholdet i de spill barna deres er med på. Så enkelt og så vanskelig er dette! Hva så med chatting og bruk av sosiale medier? Det er ingen tvil om at denne typen aktivtet på internett innebærer både farer og muligheter for barna. Dette var tema for semesteroppgaven min, og jeg velger derfor å ikke gå inn på dette i detaljer. Semesteroppgaven finner man her: http://gunhildswiki.wikispaces.com/ Jeg vil likevel gjengi de siste linjene i konklusjonen min: // Her er det mer å hente i forskningen. Som Elza Dunkel påpeker er bruk av tekniske hindre en særdeles dårlig måte å kontrollere barnas nettbruk på. I stedet må barns nettbruk tas på alvor, og deres rettighet til å bruke nettet anerkjennes. Som i all annen oppdragelse må foreldre være tilstedeværende, sette grenser og sørge for dekking av basale behov (mat, søvn, fysisk aktivitet). Vi må, som i den reelle verden, opplyse om de farer som finnes, og om hvordan de kan unngås. Utover det må vi akseptere at dette også er barnas arena, at de ofte er mer hjemme her enn oss, men at de også har mye å bidra med og at vi også kan lære av dem.” //

//4.3// //Barn som aktør//
Med utviklingen av internett som arena for innholdsproduksjon har det åpnet seg kanaler som er tilgjengelige for alle, og for alle typer innhold som ikke gjennomgår noen form for kontroll før den spres, og som i begrenset grad kan fjernes. Dette gir muligheter for å komme til orde med utrykk som ellers ikke ville ha vært mulig, men det innebærer også store risikoer for de som ikke ser de langsiktige konsekvenser av det de foretar seg. Vi hører for eksempel om personer som ikke får jobber de har søkt på grunn av aktivitet på Facebook. Vi hører om barn som tar bilder og filmer av andre barn og legger ut på nettet uten at de andre vet om det. Det siste fenomenet vi har hørt om, ”happy slapping” går ut på å filme umotivert vold og legge det ut på for eksempel Youtube. Dette skal helst fremstilles på en lattervekkende måte, men sier lite om offerets opplevelse av det som skjer. Er det bare skuespill eller ekte voldsanvendelse vi ser? Dette var tema i et innslag i NRK-programmet Schrödingers katt 20.mai. ( [] ). Forskeren Elisabeth Staksrud presenterte her en del av sitt arbeid med dette temaet. Det kommer fram at barn og unge i liten grad har kjennskap til lovverket på dette området. Dette gjelder så vel ulovlig fildeling, som for eksempel mobbing. Nå har jeg litt vondt for å tro at hele 30 % av barn mellom 9 og 19 virkelig tror at det er lovlig å mobbe andre på internett slik det kommer fram i programmet, men at svært mange ikke vet at det er forbudt å legge ut bilder av andre uten deres vitende, er ikke så forbausende. At så mange som 14 % av jenter i alderen 14 – 18 år har kledd av seg foran kamera og lagt ut bildene på internett er også skremmende, og vitner om manglende forståelse av konsekvensene ved egne handlinger. Staksrud påpeker også at barn som aktører på nett, er et mindre påaktet tema enn barn som mottaker eller deltaker. Dette har medført at det er langt mindre fokus på hva barn kan gjøre mot andre eller mot seg selv, enn mot hva de kan utsettes for av for eksempel pedofile som infiltrerer nettsamfunn beregnet på barn. Barn og unge som aktører på internett er heldigvis mer enn dette. Som bloggere har de fått en kanal for sine meninger som både kan være spennende og utviklende. De mest kjente er de såkalte ”rosabloggerne”, jenter i 13 – 18 års alderen som skriver om hverdag, klær og sminke. Den mest kjente av disse, Voe, 15 år fra Hønefoss, har over 50.000 treff pr. dag, og er blitt en liten familieindustri. Hun fokuser mye på mote og presenterer ofte dagens ”outfit”. Dette er hun ikke alene om. Ulrika Andersson skriver i en artikkel i ”Barn ock unga i den digitale mediakulturen” [Anderson 2010] at dette er et uttrykk for å vise hvem man er akkurat nå, eller hvem man vil være og hvilken tilhørighet man etterstreber. Det handler like mye om å få bekreftelse på at dette stemmer fra omverdenen som på å eksponere seg selv, og kan sees på som en del å unge menneskers søking etter egen identitet. Unge mennesker har alltid søkt etter egen identitet, så dette er ikke noe nytt. Det som er nytt er mediet og eksponeringsmulighetene som går langt ut over den tiltenkte målgruppen. Kanskje de glemmer det av og til. De mest suksessrike rosabloggerne har også problemer med å skille mellom annonser og redaksjonelt innhold. Når Voe viser frem de nye smykkene sine og samtidig forteller hvor hun har kjøpt dem, er det da redaksjonelt innhold eller annonsering? Det er et foreldreansvar å hjelpe sine barn å unngå lovbrudd, og det er også et foreldreansvar å beskytte barna mot sin egen dumhet. Dessverre er mange foreldre naive og vil tro det beste om sine barn. I mange tilfeller er det heller ikke vondt ment fra barna sin side. Barna når den kriminelle lavalderen før de blir myndige, og i denne perioden er de på mange måter prisgitt den veiledning og opplæring de får og har fått underveis. Vi lærer våre barn at det er ulovlig å naske i butikken og hvilke konsekvenser det kan få. Men sier vi det samme om ulovlig fildeling? Mange foreldre synes innerst inne dette er så farlig? Kanskje de mener lovveket er feil? Konsekvensene for barna blir de samme om foreldrene synes det barna har gjort er galt eller ikke. Det er ikke særlig lurt å kjempe mot regelverket på dette området ved å tillate barna å bryte det. = 5 Hvordan hjelper vi våre barn med å oppnå digital kompetanse?=

5.1.1 Hva er digital kompetanse
I stortingsmeldingen ”Kultur for læring” [St.meld. nr.30 2003 - 2004] innføres ”å kunne bruke digitale verktøy” som en grunnleggende ferdighet på linje med å lese, skrive, utrykke seg muntlig og regne. Hva som ligge i begrepet ”å kunne bruke digitale verktøy” er ikke gitt intuitivt, men i stortingsmeldingen er dette utdypet noe. Det sies bl.a.: // ”Grunnleggende ferdigheter i bruk av digitale verktøy er en forutsetning for å fungere i dagens samfunn. I dette ligger blant annet å hente frem, lagre, skape, presentere og utveksle informasjon. Evnen til å beherske digitale verktøy er viktig for å fungere i et samfunns- og arbeidsliv som blir stadig mer digitalisert.” // Igjen kan man spørre seg hva som ligger i dette. Hente fram (fra harddisk eller nettet?), lagre (på harddisk eller nettet?), skape (i word eller wiki?) presentere (i powerpoint eller blogg?) utveksle (i epost eller på Facebook) informasjon. Det er ikke nødvendigvis gitt at bruk av nettbaserte media er en del av dette. Videre heter det: // ”Disse grunnleggende ferdighetene tilsvarer det engelske begrepet «Literacy» som favner bredere enn bare det å kunne lese. Det omfatter både «Reading, Writing and Numeracy», som inkluderer ferdigheter som «to identify, to understand, to interpret, to create and to communicate». «Digital Literacy» er et begrep som anvendes for å definere og beskrive både grunnleggende IKT-ferdigheter og innovativ bruk av IKT i læringsarbeidet.” // Her trekkes begrepet digital litracy inn, et begrep som nevnt i innledningen ikke kan direkte oversettes til norsk, men som vanligvis oversettes med digital kompetanse, selv om det strengt tatt ikke er helt det samme. I en nærmere beskrivelse av IKT som fag kommer man mer inn på dette: // ”Digital kompetanse er summen av enkle IKT-ferdigheter, som det å lese, skrive og regne, og mer avanserte ferdigheter som sikrer en kreativ og kritisk bruk av digitale verktøy og medier. IKT-ferdigheter omfatter det å ta i bruk programvare, søke, lokalisere, omforme og kontrollere informasjon fra ulike digitale kilder, mens den kritiske og kreative evnen også fordrer evnen til evaluering, kildekritikk, fortolkning og analyse av digitale sjangrer og medieformer. Totalt sett kan digital kompetanse dermed betraktes som en meget sammensatt kompetanse. // Begrepet digitale medier nevnes i det minste, men det fremgår i liten grad hvilken plass dette skal ha i undervisningen. Graver man dypere i de enkelte læreplaner vil man for de fleste fags vedkommende likevel finne formuleringer som tilsier av bruk av internett er hensiktsmessig for å oppnå målsetningene for det enkelte fag. Det finnes formuleringer som: //Å kunne bruke digitale verktøy// //i norsk er nødvendig for å mestre nye tekstformer og uttrykk. Dette åpner for nye læringsarenaer og gir nye muligheter i lese- og skriveopplæringen, i produksjon, komponering og redigering av tekster. I denne sammenheng er det viktig å utvikle evne til kritisk vurdering og bruk av kilder. Bruk av digitale verktøy kan støtte og utvikle elevenes kommunikasjonsferdigheter og presentasjoner.//
 * // Læreplan i norsk //**

og // Å kunne bruke digitale verktøy i matematikk handlar om å bruke slike verktøy til spel, utforsking, visualisering og publisering. Det handlar òg om å kjenne til, bruke og vurdere digitale hjelpemiddel til problemløysing, simulering og modellering. I tillegg er det viktig å finne informasjon, analysere, behandle og presentere data med høvelege hjelpemiddel, og vere kritisk til kjelder, analysar og resultat. // Det blir likevel for fragmentert og for lite konkret til at en felles læringsplattform innen IKT er etablert, og resultatet er at det vil være stor forskjeller skoler i mellom når det gjelder vektleggingen av de forskjellige aspekter ved digital kompetanse generelt, og særlig når det gjelder bruken av internett som informasjonskilde i undervisningen, samt forholdet til sosiale medier. Resultatet at dette blir at enkelte elever skriver blogger i norsktimene, mens andre har totalforbud mot sosiale medier i skolesammenheng. Ole Erstad har deltatt i flere prosjekter de senere årene om IKT i norsk skole. Han beskriver fem dimensjoner ved digital kompetanse [Erstad 2010]. Ferdigheter i bruk er typisk ferdigheter man oppnår ved kurs relatert til forskjellige typer programvare. En ulempe ved disse er at kunnskapen blir utdatert når det kommer ny programvare og nye versjoner av eksisterende programvare. Erstad legger til grunn at barna lære mye av dette gjennom bruk på fritiden, men stiller spørsmålstegn ved om barn og unge er så kompetente som en vil ha det til. Dette er kunnskap om medier og muligheter. Dette handler om å gi barn og unge kunnskaper om den medievirkeligheten de lever i og deres rolle i samfunnet. Bruken av IKT i fag gir muligheter endrer premissene for undervisningen. Regneprogrammer kan overta selve beregningen, og mer tid kan brukes på forståelse. Naturfag kan anskueliggjøres ved simuleringer og bruken av spesiell programvare kan bidra til tilrettlagt opplæring. Bruken av IKT i fag endrer etter Erstads mening selve premissene for de tradisjonelle aktivitetene i skolen Her påpeker Erstad nettopp bruken av internett i undervisningen som en ny læringsstrategi der vekt vil legges på evnen til kildekritikk og navigasjon i informasjonsjungelen. Erstad ser denne dimensjonen som en tverrforbindelse mellom de øvrige der fokus ligger i en forståelse av konsekvensene av den digitale utvikling for individ og samfunn. Mange av de offentlige tjenester digitaliseres. Dette krever mer av oss som samfunnsdeltakere og disse kravene går ut over konkrete kunnskaps- og kompetansekrav. Erstad er kritisk til om skolen makter å ivareta alle disse dimensjonene og at det lett blir fokus på programmer og maskinvare på bekostning av de mer kulturelle fenomenene i dimensjon 2 og 5. Til syvende og sist kan dette skape nye kunnskapskløfter i samfunnet, mener han. Det er ikke spørsmål om skiller basert på tilgjengelighet til mediene, siden norske barn og unge har god tilgang til digitale medier, men forskjeller i kompetanse til å benytte mulighetene som ligger i de digitale medier. Erstad mener at man i for stor grad har tatt for gitt at alle barn og unge naturlig behersker digitale medier. Man fasineres over de unges naturlige forhold til mediene, og overser at det kan være områder det ikke er naturgitt at de behersker. Sonia Livingstone har forsket på dette. I en artikkel i ”Digital Youth, innovation, and the unexpected”, “Internet Literacy: Young People’s Negotiation of New online Opportunities”. [Livingstone 2008] viser hun til at nettopp fordi barn og unge har et så naturlig forhold til digitale medier, og kanskje også en intuitiv forståelse for den mer tekniske siden ved bruken, tar vi det for gitt at de mestrer alle sider ved bruk av internett. Dermed er vi mer opptatt av å beskytte dem mot farene vi vet eller tror finnes der ute, enn i å se på om bruken er konstruktiv. Livingstone har intervjuet en rekke barn over flere år, og til dels funnet at de ikke innehar den digitale kompetansen vi tar for gitt. De har dårlige strategier for innhenting av informasjon, de bruker uhensiktsmessige søkebegrep og de gir fort opp hvis noe ikke virker. Hos mange er det lite hjelp å hente hos foreldrene, som først og fremst er imponert og at barna er så flinke til å navigere på nettet. Dette kan fort bli et demokratisk problem. De som innehar digital dannelse, dvs. behersker alle sider ved bruken av digitale medeier, vil ha en enorm fordel i forhold til de som ikke gjør det. Når vi tar for gitt at alle barn og unge faktisk innehar denne kompetansen, så skyver vi de som ikke har den ut i det dypeste mørke. Og hvem er disse barna? Det er de som ikke avsløres av foreldre eller lærere. Foreldrene har kanskje selv ikke nok kompetanse til å se begrensningene i sine barns bruk av mediene, men hva med lærerne? Burde ikke de kunne avsløre dette? Jo, men som Erstad påpeker er det ikke gitt at alle lærere oppfatter alle de fem dimensjonene som en del av den digitale kompetansen. Ved å problematisere barn og unges nettbruk i stedet for å oppmuntre til den, går man glipp av gode muligheter til læring. Dessverre er denne problemstillingen lite påaktet i skole i dag. Med fokus på det som er målbart innen norsk, matematikk og engelsk faller IKT kompetanse sammen med samfunnsfag og naturfag i en kategori som nok undervises, men ikke vektlegges i vesentlig grad, og som derfor blir ganske fragmentert. I en skole som har gjennomgått den ene reformen etter den andre begynner dessuten lærerne å bli slitne av alle forandringene og lite villige til å være med på enda en runde. Resultatet blir skepsis til bruk at digitale medier i undervisningen heller enn omfavnelse av de nye mulighetene. Et eksempel på dette er et debattinnlegg som sto i Dagbladet 8. mai, men som dessverre ikke ligger på internett. Fra en førsteamanuensis i pedagogikk fremhever bl.a.: // ”På 1990-tallet blir teknologi og skole gjort til et område for politikere, skoleledere og teknologer. De didaktiske overveielsene erstattes av politiske ambisjoner og vage forestillinger om teknologiens revolusjonerende virkninger. Trenden videreføres etter årtusenskiftet. Teknologien plasseres utenfor lærernes domene, og lærerne blir gjort til mottakere av ferdige teknologiske løsninger. // // Ensidige elevperspektiver kombineres videre med industrisamfunnets forståelse av teknologi som bidrag til effektivisering og forenkling. At teknologien også bidrar til ny kompleksitet, nevnes ikke. På tilsvarende vis omtales samfunnet som ”nytt”, men det videreføres en grunnleggende framskrittstro og styringsoptimisme.” // Disse synspunktene vitner om frustrasjon over det som oppleves som reformiver og overstyring i hverdagen, men også som en manglende forståelse for de vesentlige utfordringer informasjonssamfunnet bringer med seg. Skillelinjene vil i fremtiden gå mellom de som evner å utnytte mulighetene, både som mottaker, deltaker og aktør, og de som ikke gjør det. Sonia Livingstone forskning viser at det ikke er tilstrekkelig å være født etter 1990 for å henge med i utviklingen, men at mange vil bli hengende etter eller falle av underveis. En ensidig tro på evne til å reprodusere kunnskap som suksessfaktor vil dessverre på sikt øke denne kløften. Noe av frustrasjonen skyldes også at skoleverket har fokusert ensidig på ferdigheter i bruk og bruk av IKT i fag. Dermed blir fokus svært teknisk, og opplevelsen av at dette er noe påtvunget forsterkes. Siden digital kompetanse er så mye mer, ikke minst den digitale dannelse, er denne manglende forståelsen svært bekymringsfull. Som Elisabeth Staksrud påpeker i innslaget om barn som aktører, mangler barn og unge kunnskaper om lovverk knyttet til aktivitet på internett. Dette er en del av den digitale kunnskapen og dannelsen som Erstad etterlyser. De etiske sidene ved innholdsproduksjon på internett er en annen. Læreplanen i etikk sier følgende om bruk av digitale verktøy: // Læreplan i religion, livssyn og etikk // // Å kunne bruke digitale verktøy //// i RLE er en hjelp til å utforske religioner og livssyn for å finne ulike presentasjoner og perspektiver. En viktig ferdighet er å kunne benytte digitalt tilgjengelig materiale, som bilder, tekster, musikk og film på måter som forener kreativitet med kildekritisk bevissthet. Digitale medier gir nye muligheter for kommunikasjon og dialog om religioner og livssyn. Disse mediene gir også muligheter for bred tilgang til materiale om aktuelle etiske problemstillinger. // Her er det igjen fokus på bruk av IKT til hjelp i det faglig og lite om etiske problemstillinger knyttet til bruk av digitale medier. Jeg tror likevel dette er et tema som blir belyst i undervisningen de fleste steder. Men med så lav fokus i læreplanverket, vil man se store lokale forskjeller skoler i mellom. Samtidig venter mange på at skolen skal ta et skritt videre, ikke bare la elevene være mottakere og deltakere på internett i skolesammenheng, men å bruke hele potensialet i web 2.0 i undervisningen, bruke fagwikier, blogger og elektronisk innlevering i større grad enn i dag. Vibeke Kløvstad og Tanja Storstul tar opp dette i artikkelen ”Vil du laste ned Web 2.0? – delekulturen forandrer samfunnet i ”Delte meninger” [Kløvstad & Storstul 2009] Her sammenligner de ”Silje” som går på en gjennomsnitts videregående skole med ”Daniel” som går på en skole der bruk av internett er mer satt i system. De er opptatt av at disse verktøyene fremmer mulighetene til å delta i samfunnsdebatten og sikre alle sine demokratiske rettigheter. Som foreldre til har vi muligheter til å kompensere til en viss grad for mangler i læreplanverk og undervisning. Men det igjen avhenger av vår kompetanse og våre holdninger. Våre barn blir prisgitt oss og våre kunnskaper innenfor et viktig område, og det i seg selv er et problem. Her dreier det seg om så forskjellige tema som lovverk, etikk og rene datakunnskaper. Det vil uten tvil bli forskjeller elevene i mellom. I et samfunn som baseres mer og mer på tilgjengelighet av informasjon og mindre på reproduksjon av kunnskap skaper dette nye sosiale skiller. Det blir også et demokratisk problem siden mye av samfunnsdebatten allerede og sikkert i større grad fremover foregår på digitale medier. = 6 Konklusjon= Hensikten med eksamensoppgaven min var å finne svaret på tre spørsmål om det å være foreldre til nettgenerasjon: Hvordan utruster vi våre barn for å takle risikoene på internett? Hvordan rettleder vi våre barn til å bruke internett på en konstruktiv måte? Hvordan hjelper vi våre barn med å oppnå digital kompetanse? Disse ble videre konkretisert i oppgavens tittel: Forelder 2.0, hvilke utfordringer og muligheter ser vi for våre barn, og hvordan skjer den digitale oppdragelse? Hovedkonklusjonen etter å ha arbeidet med dette temaet er som ventet at som aktiviteter er dette ikke så forskjellig fra andre sider ved det å være forelder, men at det stilles helt andre krav til kompetanse hos foreldrene enn det andre sider ved å være forelder gjør, og at foreldre innehar varierende grad av denne kompetansen. Vi som regner oss som velintegrerte digitale immigranter har større forutsetninger til å klare dette enn de som selv sliter med å forså og bruke den nye teknologien. Analogien kan lett trekkes til innvandrermiljøer der de som er best integrerte i det norske samfunnet ikke nekter sine barn å være sammen ned norskfødte venner, men sørger for å holde den unna skadelige miljøer. Derimot har jeg funnet at skoleverket svikter i større grad enn forventet. Min egen datter går på en skole de digitale medier benyttes en del, innleveringer leveres digitalt, for eksempel, men likevel advares barna når det gjelder bruk av Wikipedia i stedet for å lære å utøve kildekritikk. Begrensningene i læreplanverkets behandling av det Erstad kaller digital kunnskap og digital dannelse var også ny for meg, og ganske overraskende da jeg har sett at dette berøres, men så lenge det ikke er behandlet i særlig grad i de omfattende læreplanene, vil dette i stor grad være opp til den enkelte lærer eller skole. Det undrer meg litt at særlig de etiske sidene ved internettbruk ikke er vektlagt i større grad med den store fokus det er på farene barn og unge utsettes fo,r og utsetter andre for. I arbeidet har jeg først og fremst benyttet litteraturstudier. Jeg har for så vidt ikke benyttet det obligatoriske pensum i omfattende grad annet enn som bakgrunnsteppe for den samfunnsutvikling jeg ser barn og unge være en del av, men desto mer det egendefinerte pensumet: Ulla Carlsson (red.): Barn och unga i den digitala mediekulturen Nordicom 2010, (100 sider) Delte meninger : Heidi Grade Røys (red) nettutgaven, (84 sider) Sonia Livingstone og Leslie Haddon: EU kids online Final Report, (52 sider) I tillegg til dette har jeg basert meg på observasjoner og diskusjoner med egne barn, først og fremst min datter på 12 år. = 7 Referanser= [Krokan 2010] Arne Krokans presentasjon første dag første samling [Erstad 2010] Ola Erstad: Digital kompetens. Næring for demokratiet eller ureflektert deltakelse, Barn och unga i den digitale mediekulturen, Ulla Carlson (red) Nordicom 2010 [EU kids online] Studie gjennomført i Europa 2006 -2009 under ledelse av Professor Sonia Livingstone og Dr. Leslie Haddon, Department of Media and Communications,London School of Economics. [Delte Meninger 2009] Delte meninger (nettutgaven), Heidi Grande Røys (red.) 2009 [Staksrud 2009] Elisabeth Staksrud: Hva slagsbarn vil vi ha?, Delte meninger (nettutgaven), Heidi Grande Røys (red.) 2009 [Dunkel 2010] Elza Dunkel: Reaktioner på ungas nettanvändning, Barn och unga i den digitale mediekulturen, Ulla Carlson (red) Nordicom 2010 [Nilsson 2010] Heidi Nilsson: Datorspel. En genreindeling, Barn och unga i den digitale mediekulturen, Ulla Carlson (red) Nordicom 2010 [Tapscott & Anderson 2006] Tapscott, Don and Williams Anthony D. : Wikinomics Portfolio. 2006.   [Andersson 2010] Ulrika Andersson: Köp mig! Barn och unga i den digitale mediekulturen, Ulla Carlson (red) Nordicom 2010 [St.meld. nr.30 2003 - 2004] Kultur for læring, Stortingsmeldin nr. 30 2003 – 2004, Kunnskapsdepartementet [Livingstone 2008] Professor Sonia Livingstone: Internet Literacy: Young People’s Negotiation of New online Opportunities, Digital Youth, innovation, and the unexpected, Tara McPherson (red), The MIT Press 2008 [Kløvstad & Storstul 2009] Vibeke Kløvstad os Tanja Storstul: Vil du laste ned Web 2.0? – delekulturen forandrer samfunnet, Delte meninger (nettutgaven), Heidi Grande Røys (red.) 2009
 * // Læreplan i matematikk fellesfag //**
 * 1) Ferdighet i bruk
 * 1) IKT som eget kunnskapsfelt
 * 1) IKT i fag
 * 1) IKT og læringsstrategier
 * 1) Kulturell kompetanse / Digital dannelse

Type in the content of your page here.